ПОЕТИКА ЖІНОЧОЇ СТІЙКОСТІ У ПОВІСТІ ОЛЕНИ ЗВИЧАЙНОЇ «ЗОЛОТИЙ ПОТІЧОК З ГОЛОДНОГО ХАРКОВА» - КРИВЧУН, В. Г. (АКАДЕМІЧНІ СТУДІЇ. СЕРІЯ «ГУМАНІТАРНІ НАУКИ», 2025)
У статті здійснено першу спробу ґрунтовного наукового аналізу повісті Олени Звичайної «Золотий потічок з голодного Харкова» (1947), яка тривалий час залишалася поза увагою літературознавців і не була предметом окремого наукового дослідження. Цей твір досі не отримав належного визнання в академічному середовищі. Творчість Олени Звичайної належить до малодослідженої частини української літератури, сформованої в умовах вимушеної еміграції. Водночас доробок мисткині заслуговує на окрему увагу як завдяки художній майстерності, так і завдяки актуальності тематики – зокрема досвіду окупації, виживання, морального спротиву української інтелігенції. У центрі повісті – постать харків’янки Катрусі, молодої інтелектуалки, змушеної пройти через приниження, голод, моральний шантаж, втрату близьких. Під тиском зовнішніх обставин її внутрішній світ поступово змінюється, однак героїня зберігає здатність критично осмислювати пережите. З глибокою психологічною проникливістю у творі зображено життя мешканців Харкова в умовах німецької окупації 1941–1942 років. Особливу увагу зосереджено на соціально-психологічному образі жінки – матері, коханої, представниці інтелігенції, яка змушена обирати між фізичним виживанням і збереженням духовної гідності в умовах війни. Олена Звичайна демонструє, як у ситуації граничного голоду й морального краху руйнуються етичні орієнтири: інтелектуали деградують, молоді дівчата змушені вдаватися до проституції як єдиного способу виживання. На цьому тлі Катруся постає як сильна постать – жінка, яка, попри страждання, прагне зберегти себе й дитину не лише у фізичному, а й у духовному вимірі. У статті підкреслюється важливість введення повісті до наукового й культурно-освітнього обігу як цінного джерела художнього осмислення життєвого досвіду в умовах війни. Акцентовано також на потребі ширшого вивчення еміграційної творчості Олени Звичайної, яка не лише зберігає пам’ять про трагічні події ХХ століття, а й формує образ жіночої стійкості, гідності та національного самозбереження.